Dette er en historie om en mann som het Eddie.
Den begynner med slutten, med at Eddie dør i sola.
Du synes kanskje det er rart at vi begynner med slutten.
Men alle avslutninger er også en begynnelse.
Vi vet det bare ikke når det skjer.
Har du mistet den?
Da bør jeg vel komme ned og gi den tilbake til deg?
Jeg tenkte meg det.
Er du glad i ballongen?
- Hold godt fast i den. - Takk, Eddie reparatør.
- Bare kall meg Eddie. - Men det står "Eddie reparatør".
Jeg heter Eddie. Reparatør er yrket mitt. Det er bare en skjorte.
Du har en kul jobb.
Gå bort til faren din.
For mange år siden var Ruby Pier et magisk og mystisk sted.
En gang syntes selv Eddie det.
- Hva skal vi reparere i dag, pappa? - Det som har gått i stykker, Eddie.
- Hei, Gracie. Hvordan går det? - Bra.
- Hei, Eddie. - Pass på gutten for meg.
- Hvor lang tid tar det? - Ikke så lenge.
Kom, Eddie. Vil du reparere noe for meg?
- Er den reparert? - Den er så god som ny, pappa.
- Hvor er broren din? - Det vet jeg ikke.
Finn ham.
Hva er det med dere to? Han skulle vært her nå.
- Hva fanken har skjedd med deg? - Noen gutter tok jakken min.
Det var fire, pappa. Jeg kunne tatt to, men det var fire.
Hva venter du på? Ta deg av det!
Den kler deg godt.
Ta det rolig, Eddie.
Ikke nå igjen! Se hvordan du ser ut.
Du blør.
- Tok du dem? - Hva snakker du om?
Oppmuntret du ham til det?
Jeg spurte deg om du tok dem.
- Flink gutt. - Disse slagsmålene må ta slutt.
Hvordan kan du bli ingeniør når hendene dine er helt ødelagt?
- Eddie greier ikke å bli ingeniør. - Pass deg!
Kutt ut, dere to.
Fortsetter krigen i Europa, er du heldig om du får en jobb som min.
Eddie, er du der?
Ja, Dom?
Vi trenger nøklene til port 16.
Jeg er på vei.
Den siste timen i Eddies liv var akkurat som de andre.
Barna likte Eddie. Tenåringene ga ham hodepine.
Kutt ut! Det er farlig.
Rydd opp etter dem, Jason.
Eddie reparatør?
Bare kall meg Eddie.
Eddie, kan du ...?
Kom igjen, jenta mi. Jeg har ikke hele dagen.
Kan du lage et dyr til meg?
- Hvor er moren din? - Hun sitter der borte og spiser.
- Uten deg? - Sammen med kjæresten sin.
Det er denne alt handler om.
Her. Og så ...
- Det er en kanin! - Ja, en kanin.
Vis den til moren din.
Eddie tok en tur i alle attraksjonene en gang i uka -
- for å forsikre seg om at de var trygge.
Han hadde gjort det så lenge at han nesten kunne høre en feil -
- når maskinene knirket og bremsene hvinte.
Ofte tenkte han: Dette er ingen verdig måte å bli gammel på.
Men det var livet hans. Eddie reparatør ble han kalt.
Og reparatør var og ble han.
Får jeg gå nå, pappa?
- Er den reparert? - Ja.
Ta den.
Du er død.
- Død. - Øver du deg på å drepe?
Hei, mr. Shea.
- Kan du unnvære noen skillinger? - Det var min siste mynt.
Har du sett faren din?
Vi var i krigen sammen.
Når man er i krigen, tenker man ikke.
Man skyter bare og ber om at man kommer hjem igjen.
Det er når man tenker at man blir drept.
Eddie, skeeballen er i stykker. Kom igjen, Eddie.
Det var bare denne stangen. Sånn, gutter.
- Sjongler for oss. - Ja, Eddie. Sjongler for oss.
Du har den magiske ballen.
Hvordan greier han det? Verdens beste artist.
- Se på ham og la dere forbløffe. - Unnskyld ...
Unnskyld.
Vi leter etter en limonadebod.
Den er rett der borte ved karusellen.
Men boden er stengt nå.
Men jeg kan ordne det.
- Har du nøkler til alle bodene? - Jeg har nøkler til alt.
Egentlig er det fars nøkler. Han er reparatør her.
Han reparerer ting. Jeg hjelper ham for å tjene til ingeniørstudiene.
Når jeg har vært i hæren.
- Har du meldt deg? - Ja, i forrige uke.
Jeg vil bidra.
Jeg må gå tilbake.
Ellers tror vennene mine at jeg har svømt bort eller noe.
Et minne.
- Jeg vet ikke hva du heter. - Marguerite.
- Jeg heter Eddie. - Takk for limonaden, Eddie.
- Der er fødselsdagsbarnet. - Gratulerer, sjef.
Opp med hodet, Eddie. Man har bare fødselsdag ... en gang i året?
Det stemmer.
- Hvor gammel er du? - Gammel.
- Jeg håper jeg blir like gammel. - Hvorfor det?
Heng verktøyet på riktig sted. Det er en grunn til at vi har merkelapper.
Ikke glem at jeg har fri i neste uke.
Jeg og Maria skal feire bryllupsdagen vår i Miami.
- Har du vært i Miami? - Jeg?
Jeg har bare vært steder dit jeg ble sendt med gevær.
- Det kan jeg ikke ta imot. - Kjøp noe pent til din kone.
Er du sikker?
Marguerite, vil du ha den ære?
- Hvem er den fra? - Jeg vet ikke.
Du er nydelig i kveld.
Er du redd?
- Det ville jeg vært. - Du er ikke den krigerske typen.
Tenk på at jeg kommer meg ut og får sett noen fjerne land.
- Det har jeg alltid hatt lyst til. - Jeg har aldri vært noe sted.
- Nei, men det vil jeg endre på. - Vil du det?
Jeg vil ikke tilbringe resten av livet på Ruby Pier.
Du trenger ikke be meg om det.
Gjør jeg ikke?
- Be deg om hva da? - Vente.
Bare ikke dø, ok?
Jeg skal ikke dø.
Jeg ser det. Kom deg opp dit!
Hold dere rolige.
- Hvem er der oppe? - Willie.
Si at han skal trykke på den grønne knappen på det bakerste panelet.
- Og send vognen ned. - Vær rolige.
Hydraulikk og tannhjul.
- Kabler. - Bakerste panel.
Ikke se ned.
- Det er kabelen! - Det er snart over.
Ikke løsne vognen. Den faller ned!
Tilbake!
Flytt dere!
Trekk tilbake! Kom igjen!
Vognen faller ned.
Dette er historien om en mann som het Eddie.
Men slutten på livet hans var bare begynnelsen.
Eddie opplevde ikke sitt siste øyeblikk på jorda.
Hans død ga ham ingen smerte.
Han følte bare letthet og ro.
Som om all hans smerte var blitt skylt bort.
Og så våknet han.
Hva sier dere til ham? Har dere sett et verre syn?
Se godt på villmannen. Han er ikke noe menneske.
Vi har tatt denne tragiske sjelen med hit, så dere kan studere ham.
Jeg har ventet på deg.
Eddie hadde sett denne mannen før.
Han visste ikke hvorfor han så ham igjen.
Kroppen din føles som et barns, ikke sant?
Du var barn da du kjente meg. Det er grunnen.
Du begynner her med de samme følelsene som du hadde på jorda.
Man kan ikke snakke når man nylig har kommet.
Gud har vel en mening med det.
Da lytter man bedre.
Si meg en ting.
Bullwhippen.
Er det fortsatt verdens raskeste rutsjebane?
Jeg tenkte meg det.
Ingenting forandrer seg her.
Og man kan ikke kikke ned fra skyene.
Ja. Du døde.
En ulykke.
Hvor lenge det er siden?
Et minutt. En time.
Tusen år.
Hvor du er?
Hvor tror du?
I himmelen.
Man møter fem mennesker i himmelen.
Alle hadde en grunn til å være en del av livet ditt.
Når folk tenker på himmelen, tenker de på Edens hage.
Fjell og elver.
Men hva er pene landskaper uten lindring?
Det er den største gaven Gud kan gi dig.
Å forstå ditt liv på Jorden.
Det er derfor du er her.
Da jeg døde, ble livet mitt opplyst av fem andre.
Og så dro jeg hit og ventet på deg.
For å fortelle deg min historie, som blir en del av din.
Har du noen gang danset her?.
Jeg har aldri danset med en kvinne.
Jeg var en nervøs gutt. Og en nervøs mann.
Jeg var redd for alt.
Du er så klosset!
En apoteker behandlet problemet mitt med sølvnitrat. Visste du det?
I dag vet man at det er giftig, men vi var ikke så kloke da.
Jeg drakk det, men det virket ikke. Da drakk jeg mer.
Så fikk huden min denne fargen. Det var en bivirkning.
Permanent, dessverre.
Livet som menneske var over. Livet som misfoster hadde begynt.
Jeg hadde mange navn. Algeria. Tanzania.
Jeg hadde ikke vært noen av stedene, men jeg følte meg eksotisk.
En sommer kom jeg hit til Ruby Pier.
Havet. Sanden.
Jeg kunne gå tur om formiddagen, før kundene kom.
Jeg kjente havbrisen. Som et normalt menneske.
Jeg var lykkelig her til den dagen jeg døde.
Du forstår det, Edward. Dette er ikke din himmel.
Det er min.
Hva ...
... tok livet av deg?
Det gjorde du.
Ser du den gutten?
Ser du mannen i bilen?
Det var bare andre gang jeg kjørte.
Det var tidlig lørdag morgen. Jeg tenkte: "Hva kan skje?"
Jeg elsket å sitte bak rattet på en bil.
Se opp!
Jeg kjørte nesten på den lille gutten.
Blodet raste i kroppen.
Jeg hadde svakt hjerte.
Det ga opp.
Politiet skrev "hjerteinfarkt" i de offisielle papirene.
Ingen så noe.
Ingen tenker på et misfoster. Selv ikke når han dør.
Folk lar bare livet gå videre.
Forstår du nå hvorfor du er her, lille gutt?
Det var ikke meningen. Det sverger jeg på. Jeg visste det ikke.
Nei, du var jo bare et barn.
- Så nå må jeg gjøre bot? - Bot?
For syndene mine. Det er vel derfor jeg er her? Rettferdighet.
Nei, du er her for at jeg skal lære deg noe.
Hvert av de fem menneskene dine har en slik ting å vise deg.
Det du ikke forsto da du levde, det kommer du til å forstå nå.
- Hvorfor må jeg bruke Joes sko? - Hold munn!
Sitt stille.
Men det er fødselsdagen min. Jeg vil ikke.
Iblant må man gjøre ting man ikke vil.
Jeg husker det. Vi måtte gå i en begravelse.
Din begravelse?
Men det er fødselsdagen min.
Hva sa jeg? Hva sa jeg?! Jeg sa at du skulle holde munn.
Kom nå, gutten min.
Den dagen hadde jeg ikke noe stort publikum.
Det er urettferdig. Det var jeg som skulle vært død.
Ikke du.
Rettferdigheten er ikke herre over liv og død.
I så fall ville ingen gode menn dø i ung alder.
Mens jeg levde var det også noen som døde i stedet for meg.
Et fly man skulle ha vært på styrter.
Et hus man forlot en time tidligere brenner ned.
Det finnes ikke tilfeldigheter.
Vi er alle forbundet.
- Det har gode følger. - Gode? Du døde jo.
Ja, men du levde videre.
Men vi var fremmede for hverandre.
Fremmede er familiemedlemmer man ikke har møtt ennå.
Nå går jeg, Edward.
Vent!
Den lille jenta på piren. Jeg prøvde å redde henne.
Jeg kjente hendene hennes. Jeg husker ikke noe mer.
Reddet jeg henne? Var min siste handling også en fiasko?
Det kan jeg ikke svare på.
- Da var livet mitt bortkastet. - Ingen liv er bortkastet.
Det kommer flere. Din reise slutter ikke her.
Får jeg spørre hvor du går?
Jeg går ikke.
- Jeg har ikke fått sove. - Ikke jeg heller.
- Når får vi lov til å åpne igjen? - Jeg vet ikke. Spør politiet.
Jeg fatter det fortsatt ikke.
Jeg trodde han var for sta til å dø.
Det var en annen himmel til Eddie.
Selv om det ikke var det ordet han ville valgt.
Kroppen hans føltes eldre nå. Sterkere.
Og han løp med en soldats harde, avmålte skritt.
Kopper.
Kopper, tyfus.
Stivkrampe.
Gul feber.
Jeg fant aldri ut hva gul feber var.
Alle de vaksinene, og likevel døde jeg her.
Frisk som en fisk. Det virker vel ikke riktig?
- Alle de nålene til ingen nytte. - Hvem er du?
Hva sier du til et stridens eple?
- Kom igjen. Det var morsomt! - Kom ned.
Kom opp.
Du må ikke se ned. Da blir du bare svimmel.
Du ble skikkelig gammel. Det er en kompliment.
Har du fått reglene forklart, soldat?
- Jeg er død. - Det stemmer.
Er du mitt andre menneske?
Det stemmer også.
Hjelmen og geværet ditt er her. Ikke at du har noen nytte av dem.
- Kaptein. - Ja.
Du hadde nok ikke regnet med å se meg?
Gullhår? Det skal mer til før du blir like pen som meg.
Dog 06, Able 06 her. Over.
Hvis du hører meg, trykk to ganger på bryteren. Over.
Kom igjen, Rabozzo. Svar.
Det er varmt. Og jeg har mye å bære på.
- Har du fått en flekk på kjolen? - Klapp igjen!
Du må ha en skrue løs.
Hold øye med brua.
Jeg kan ikke.
Hva mener du? Har du tenkt å bli sittende der?
- Opp med deg! - Ta det rolig, Morton.
Jeg har en bedre idé. Gi meg oppakningen din.
Hit med den.
Jeg skal løpe om kapp med deg. Jeg tar oppakningen.
Taperen bærer den til det blir mørkt.
- Det er en avtale, gullhår. - Greier du det?
Har du prøvd å løpe opp en berg-og-dal-bane med slegge?
Be en bønn, gutten min.
- Hva gjør dere? - Løper om kapp.
Det er åpent terreng.
På tre. En, to ...
Se på Eddie.
Han kan nok gå på line også.
Ild!
Kom igjen, Eddie!
Kaptein ... det er deg.
- Men du ser ut ... - Slik som sist du så meg?
Tiden er ikke slik du tror den er. Det er ikke døden heller.
Det er som Adam og Eva, ikke sant? Adams første kveld på Jorden ...
Da han legger seg til å sove, tenker han nok at det var det.
Øynene er lukket og han er ferdig. Hva vet han om søvn?
Neste morgen våkner han, og verden består.
Men nå har han noe annet. Han har dagen i går.
Du har rett. Det er ingen grunn til å spytte her oppe.
Eller til å røyke. Det er vel bare en gammel vane.
- Hør her, kaptein ... sir. - Det er heller ikke nødvendig.
Det må ha skjedd en feil. Jeg hører ikke til her.
Livet mitt var ingenting. Jeg dro aldri noe sted og oppnådde aldri noe.
- Fikk du ingen jobb? - Jo, jeg hadde en jobb.
En dum jobb. Jeg reparerte attraksjoner på et tivoli.
- Ruby Pier. - Ja, Ruby Pier.
Det var det stedet du alltid snakket om.
Alle skulle dra dit når krigen var over.
Gratis turer med de peneste damene i kjærlighetstunnelen.
Det stemmer.
Så du guttene igjen? Morton? Smitty?.
Kast ananasen!
- Kast den, Johnny! - Johnny, granaten!
Eddie lærte krigens stille bønner å kjenne.
Han lærte å gå dager uten hvile og netter uten søvn.
Han lærte å ta fanger, men ikke å bli tatt til fange.
Men så en kveld på Filippinene ...
... lærte han det også.
- Hvem er det? - Hold kjeft.
Hold kjeft.
Du hørte ham. Klap igjen.
De dreper oss.
- Jeg så ingen av dem etter krigen. - Nei, folk mister kontakten.
Du dro tilbake til tivoliet og jobbet. Og hva så?
Og så ingenting. Jeg dro aldri derfra.
Jeg hadde tenkt det, men ... Ingenting ble som planlagt.
Pengene ... beinet mitt.
Jeg fikk ikke krigen ut av hodet.
Kanskje det ikke var meningen.
Ta denne.
Ta en slurk til, kompis. For min skyld.
- Hva er det? - Det kan være hva som helst.
- Han greier ikke å holde på maten. - Mat?
Jeg fryser.
Ta det rolig, gutten min. Rolig.
- Hvor er alle sammen? - De holder på å tape krigen.
De må være desperate når de bruker oss til dette.
Jeg tror noen deserterer hver kveld. Rottene forlater skipet.
- Hvor lenge er det igjen? - Ikke så lenge.
De graver grøfter lenger oppe. Og oljefatene.
Olje til å brenne bevisene. Det er våre graver de graver.
Han er syk.
Han er syk!
Jeg ba hver kveld under krigen.
Jeg tok fram bildet av Marguerite og inngikk avtaler med Gud.
Jeg sa ...
"Jeg er soldat i en uke til hvis du gir meg en uke til med henne."
"Jeg holder ut en måned til av dette livet" ...
... "hvis du gir meg en måned til av det andre."
Og så?
Jeg sluttet da de skjøt Rabozzo. Etter det ville jeg bare vekk.
Jeg ville redde meg selv hvis jeg greide det. Helskinnet.
Men det skjedde aldri.
Det er merkelig.
Jeg er død.
Men jeg føler meg frisk.
Så sterk som jeg noen gang har vært.
Kan du fortsatt sjonglere?
Kaptein?
Jeg tror vi har sjansen nå.
- Hva snakker du om? - Jeg kan sjonglere.
Jeg kan sjonglere med steinene.
Du der. Kom hit.
Jeg kan sjonglere. Sjonglere.
Ja, la meg prøve.
La meg prøve.
Liker du det? Se ...
Gi meg en til.
En til.
En til. Jeg greier det.
En stein til, så skal jeg sjonglere for deg.
Han er flink.
- Han er flink, ikke sant? - Jeg kan sjonglere.
- Fire. - Fire?
Jeg greier det med fire steiner.
Jeg tar ham som står nærmest døren.
Bare gi meg sjansen.
Ja, gi meg dem.
De gir oss steiner.
Ta det rolig. Vi morer oss bare litt.
Jeg kan sjonglere.
- Er du virkelig så flink? - Jeg var kaster i baseball.
Hva sier dere, mine damer og herrer?.
Du tar ham til venstre.
Smitty, du tar ham til høyre.
- Klare for fire? - Fire.
- Er dere klare for fire? - Fire!
Jeg teller til fire.
En.
To.
Tre.
Fire.
For Rabozzo.
Det var krig.
Jeg sluttet aldri å tenke på det.
Hele livet ... marerittene.
Alle soldater har mareritt.
Vi kunne ha stukket av. Vi trengte ikke å ødelegge hele leiren.
Hva så du i marerittene dine?
Eddie? Hva gjør du?
Ja, brenn det ned.
Brenn hele greia.
Granat!
Hopp inn.
Kom igjen, Eddie.
- Eddie, hva gjør du? Kommer du? - Er det noen der inne?
- Vi må dra! - Det er noen der inne.
- Vi må dra nå. - Jeg tror det er noen der inne.
- Kom igjen! - Du dør der inne. Kom ut!
Det er ingen der. Kom igjen. Vi må dra.
Kom ut. Jeg skyter deg ikke.
Jeg er soldat!
Jeg er ...
Husker du hvordan du slapp unna?
Den kulen satt godt. Du mistet mye blod.
Men gutta lappet deg sammen så godt de kunne.
Flyene åpnet ild. Jeg merket det ikke.
Alt forandret seg etter det.
Jeg kunne ikke løpe lenger. Jeg kunne ikke spille baseball.
Jeg svømte i havet som en fisk.
Men du kunne fortsatt gå.
Jeg sluttet bare å bevege meg.
Jeg stagnerte.
Har jeg fortalt at jeg kommer fra en militærfamilie?
Faren min var soldat.
Faren hans og hans far også.
Jeg måtte si "ja, sir" og "nei, sir". Jeg tok alltid imot ordrer.
Plutselig kom krigen, og da var det jeg som ga ordrer.
Guttene regnet med at jeg kunne holde dem i live.
Det gjorde du også, ikke sant?
Det kunne jeg selvfølgelig ikke. Jeg tok imot ordrer som alle andre.
Jeg tenkte at hvis jeg ikke kunne holde dere i live, -
- kunne jeg i det minste holde dere samlet.
Midt i en stor krig får man slike små ideer.
- Vi drar hjem sammen. - Akkurat.
Vi drar hjem sammen.
Det betydde mye for oss.
Det håper jeg.
Hvorfor sier du det?
Fordi det var jeg som skjøt deg.
Ikke du!
- Ikke du! - Få det ut.
- Kom igjen. - Ikke du!
Den tragiske ulykken ble dekket av avisene i mange dager.
Så ble den avløst av andre historier.
- Han var ryddig av seg. - Overrasker det deg?
Jeg tror ikke vi finner noen bankoppgjør der inne.
Han vokste opp i denne leiligheten. Hvorfor flyttet han aldri?
Man skulle tro at han ville ha et klimaanlegg.
Man skulle tro at han ønsket seg forandring.
Der har vi soldaten.
Gratulerer med dagen.
Her er kaken.
Gratulerer med dagen.
Gratulerer, Eddie.
- Gratulerer, Eddie. - Joe, har du noen fyrstikker?
Her.
Bra, Joe.
Du greier deg.
Han ser bra ut, alt tatt i betraktning. Ikke sant, far?
Du ser bra ut, gutten min.
- Hvordan kunne du gjøre det? - Få det ut.
Beinet mitt!
- Livet mitt! - Få det ut.
- Hvorfor? - Jeg var nødt.
Hvorfor?
Jeg tok beinet ditt for å redde livet ditt.
Du ville ha dødd i den brannen. Du var besatt. Du slo Morton.
Du ville vært så langt inne at ingen kunne fått deg ut.
Det var ingen i den hytta. Hva tenkte jeg på?
Jeg har sett det hundre ganger.
Når en soldat når et visst punkt, er han ferdig.
Noen ganger kommer en soldat ut av teltet og begynner å gå.
Som om han bare skal hjem.
- Hvorfor døde jeg ikke bare? - Din tid var ikke inne.
Jeg kunne ikke bare la deg brenne i hjel.
Jeg trodde såret i beinet ville gro.
Morton trakk deg ut derfra. De andre fikk deg hjem.
Hva mener du?
Akkurat det jeg sa. Jeg hadde ingen glede av vaksinene.
Eddie, se på meg.
Jeg skyter av låsen og går inn og sjekker.
Hold ut.
Hold ut!
Vi skal hjem. Vil du ikke hjem?
Se på meg.
Hold øynene åpne.
Det er et av våre.
Jeg husker ikke noe av dette.
Det som var igjen av meg, landet overalt. Blant annet her.
- Er det her du er begravet? - Det høres litt for fint ut, men ja.
Dette var min begravelse.
Jeg så aldri Smitty og Morton på sykehuset.
Da jeg kom hjem, åpnet jeg ikke post. Jeg ville bare glemme alt.
- Har du vært her hele tiden? - Jeg ventet på deg.
- Det sa den blå mannen også. - Det samme gjaldt ham.
Han hadde noe å lære deg, og nå har han gått videre.
Jeg vil gjøre det samme.
- Hvorfor er du her? - Offer.
Jeg gjorde et offer. Det gjorde du også.
Men du hadde misforstått noe. Du ble sint.
Du tenkte på hva du hadde mistet.
Du forsto det ikke.
Man skal ikke skamme seg over å ofre noe.
Det er noe å være stolt av.
Når man ikke ofrer seg mer, slutter man å være menneskelig.
Det er det edleste vi gjør.
Du mistet alt.
Sånn er det når man ofrer seg.
Iblant når man tror at man mister noe, -
- gir man det bare videre til noen andre.
Kan du tilgi meg det med beinet?
Det var det jeg ventet på.
Hvorfor her?.
Du kunne ha ventet hvor som helst, ikke sant?
Jeg visste nesten ingenting om krigen da jeg døde.
Jeg ville se hvordan verden var før vi begynte å drepe hverandre.
- Før krigen. - Men dette er krigen.
Vi ser ikke likedan på saken.
Jeg ser dette.
Jeg røyker forresten ikke. Det var også et synsbedrag.
Hvem røyker i himmelen?
Denne er din.
Lykke til.
Vent! Den lille jenta på piren, reddet jeg henne?
Jeg husker det ikke. Jeg kjente bare hendene hennes.
- Jeg vil bare gjerne vite det. - Det kan jeg ikke fortelle deg.
Men det er noen andre som kan det.